ОСОБЛИВОСТІ СЕМАНТИКИ ЗАЙМЕННИКА УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ XVI–XVII СТОЛІТЬ (ЗА МАТЕРІАЛАМИ ГРАМАТИК) - ШПИТЬ, Оксана Богданівна (Linguistic Bulletin (Movoznavchyi Visnyk), 2016)
У статті простежено еволюцію поняття ʹсемантика займенникаʹ в українських граматичних студіях від XVI століття до нашого часу. З’ясовано смислове наповнення цього поняття, що постає як результат його осмислення мовознавцями. Аналіз конкретних граматичних праць засвідчив, що семантика займенника відрізняється від семантики інших частин мови. Займенники об’єднані в одну частину мови значенням вказівності (дейктичності). Ще з XVI століття займенник серед інших граматичних категорій мав «значенїє» (граматика Лаврентія Зизанія). Особливість семантики займенника виявляється в тому, що він набуває конкретного значення – і кожного разу іншого – тільки в конкретних контекстах. Таке явище мало місце і в семантиці займенників XVI–XVII століть. У сучасному традиційному мовознавстві семантику займенника не ставлять під сумнів (С. Самійленко, І. Білодід, Б. Кулик, М. Леонова, М. Жовтобрюх, В. Горпинич, Г. Наєнко, О. Микитюк та ін.). Лише І. Кучеренко в процесі аналізу частин мови заперечив займенник, спираючись на семантичний критерій. Актуальність інтересу сучасних мовознавців до питання семантики займенника засвідчена дослідженнями І. Дудко (про семантику неозначених займенників) і Н. Тесленко (про семантику вказівних займенників). Підсумовано, що в сучасній лінгвістиці питання семантики займенника є спірним.