РОЗВИТОК ТА ВНОРМУВАННЯ МОНОГОВІРКОВИХ ДЕСКРИПЦІЙ В УКРАЇНСЬКОМУ МОВОЗНАВСТВІ (ДРУГА ПОЛОВИНА ХХ ст.) - Громко, Тетяна (Linguistic Bulletin (Movoznavchyi Visnyk), 2021)
У статті проаналізовано моноговіркове дескрибування у вітчизняному мовознавстві з історико-мовного погляду. За визначеною автором періодизацією, розвиток дескрипцій окремих говірок в українській діалектології припадає на 50–90-і роки ХХ століття; для нього характерне продовження традицій становлення й унормування методу як перші спроби системності такого типу описів. Від матеріалів до словників, від тез до дисертацій як різних форм і форматів дескрипцій у цей час репрезентовано й український говірковий матеріал, і сам метод моноідіомного опису. Період позначений виходом словників говірок, укладених Г. Л. Аркушиним, З. М. Бичком, А. С. Зеленьком, А. Т. Сизьком, І. І. Жеґуцом, історико-лінгвістичного нарису С. Д. Грищенка та В. М. Мойсієнка «Мелені» тощо. Як і в інші періоди історії української діалектології, моноговіркові дескрипції тісно переплітаються з розвідками, присвяченими вивченню інших слов’янських і неслов’янських говірок та їхніх рис, що орієнтує діалектологічну науку на метаопис ідіому в лінгвістиці. У цілому розпочаті в цей час дослідження української діалектної мови заклали основу бачення її як реальної системи мови в усій багатогранності її розвитку та представлення в типологічному й лінгвогеографічному аспектах діалектології.